Friedrich Ebert | |
---|---|
![]() | |
1. prezident Německa | |
Ve funkci: 11. února 1919 – 28. února 1925 | |
Předseda vlády | Philipp Scheidemann Gustav Bauer Hermann Müller Konstantin Fehrenbach Joseph Wirth Wilhelm Cuno Gustav Stresemann Wilhelm Marx Hans Luther |
Předchůdce | Vilém II. (jako císař) |
Nástupce | Paul von Hindenburg |
9. německý říšský kancléř | |
Ve funkci: 9. listopadu 1918 – 11. února 1919 | |
Panovník | Vilém II. |
Předchůdce | Maxmilián Bádenský |
Nástupce | Philipp Scheidemann (1. kancléř Výmarské republiky) |
Stranická příslušnost | |
Členství | SPD |
Narození | 4. února 1871![]() Německé císařství |
Úmrtí | 28. února 1925![]() Výmarská republika |
Příčina úmrtí | peritonitida |
Místo pohřbení | Bergfriedhof Heidelberg |
Národnost | Němec |
Choť | Louise Rump |
Rodiče | Karl Ebert a Katharina Ebert |
Příbuzní | Georg Ebert (vnuk) |
Profese | politik |
Podpis | ![]() |
Commons | Friedrich Ebert |
Některá data mohou pocházet z datové položky. |
Friedrich Ebert (4. února 1871 Heidelberg – 28. února 1925 Berlín) byl německý sociálnědemokratický politik. V letech 1913 až 1919 byl předsedou Sociálnědemokratické strany Německa a od roku 1919 až do své smrti v roce 1925 prvním říšským prezidentem Výmarské republiky.
Po smrti Augusta Bebela byl Ebert zvolen po boku Huga Haase předsedou SPD, což bylo v rozporu s blížící se válkou. Během války důrazně obhajoval politiku „obrany vlasti“ a domácího politického zastavení (Burgfriedenspolitik) proti těm sociálním demokratům, kteří tuto politiku odmítali. V listopadové revoluci roku 1918 převzala vládu jeho strana a USPD, která se od ní odštěpila. 9. listopadu 1918 vystřídal ve funkci říšského kancléře Maxe von Baden.[1] Výmarské národní shromáždění ho 11. února 1919 zvolil prvním říšským prezidentem. V letech 1919 až 1923 nechal Ebert násilím potlačit několik povstání revolučních socialistů. Také podnikl rozhodné kroky proti pokusům o převrat zprava v letech 1920 a 1923. Jinak se choval jako politik vyvažování zájmů. Jeho brzká smrt ve věku 54 let a následné zvolení monarchisticky smýšlejícího Paula von Hindenburga do čela státu představují ve Výmarské republice zlom.
Krátce po jeho smrti v roce 1925 byla založena nadace Friedricha Eberta, která měla blízko k SPD a byla po něm pojmenována.
Jeho nejstarší syn Friedrich Jr. (1894–1979) byl v letech 1948 až 1967 starostou Východního Berlína.[2]